ljubomyr_ps писав:о.Олег писав: тут лише щоб психолог не брав на себе роль священика/сповіді
![Smile :)](./images/smilies/smile.gif)
Людина може часто сповідатись, жалувати щиро за свої гріхи, навіть давати внутрішню постанову поправи, але знову падає в налогові гріхи. Чому так? В багатьох випадках глибина проблеми (гріха) людини скрита від неї самої нашаруванням несвідомого, витіснена зі свідомості під впливом негативних переживань, страхів…
Хоч діяння Святого Духа не заперечую, але 5-10 хвилин сповіді мало що можуть змінити в деяких конкретних «тяжких випадках» особливо це стосується різного роду узалежнень…
Людина має працювати не тільки сама над собою, але й шукати допомоги у свого духівника, психолога. Як сказав колись один східний мудрець – хвороба (гріх) є сильна, по одинці вона нас подолає, але коли ти обєднаєш свої зусилля з лікарем (духівником, психологом) ти в змозі її подолати.
То ж краще обєднювати наші зусилля і працю на добро людям.
![Friends :friends:](./images/smilies/friends.gif)
Здається, до слів "релігія", "психологія" - бракує ще "медицина". Тоді в такому комплексі можна говорити про допомогу людині у віднайденні Щастя - людині як єдності духа, душі і тіла.
Можу сказати на вланому досвіді, що користуючись психологічними методиками відкрила для себе свої нездорові "нашарування", які перешкоджають не лише у міжособових стосунках, але й у пізнанні Бога. І ці нашарування великою мірою виникають із гріховної натури, котру ми всі отримали з молоком матері. І рано чи пізно доходиш до моменту, коли говориш Богові - Господи, я не знала, що все так безнайдійно, і не знаю, як впоратися зі своїми цими хворобами душі і духа. Мало того, своїми силами, без Тебе, я зможу зайти лиш у пекло. Здається, це перший етап в духовному поступі - зрозуміти, що я насправді дуже хвора і потребую лікаря, потребую Ісуса.
Існують безнадійні тілесні хвороби, коли лікарі вже нічого не можуть зробити, безнадійні хвороби психіки, коли вже і психолог безсилий, і в такий момент приходиш до Бога як до таємниці, Котрий може все. Я не знаю, наскільки ефективна зворотня дорога, коли прибігаєш до Бога і говориш - Боже, мені погано, зроби щось. Здається, цей шлях може привести до розпачі чи розчарування у Бозі, Церкві, священиках і т.д. Бо таким чином нічого не діючи із собою лише ліниво чекаєш, що Бог за тебе зробить всю роботу.
Ще один аспект - чого взагалі людина хоче від медицини, психології, релігії? Наші стандартні побажання: "щастя, здоров"я, Божого благословення...на многії літа" Можливо, був правий Ніцше, що Бог помер? Помер у наших серцях, бо ми Його вже не хочемо і не чуємо, лише має забезпечувати нам наше щастя, яке ми собі прагнемо...
Це все дуже цікаво і варте не однієї книги. У "розвинених" країнах психологія виникла і розвинулась на руїнах віри в Бога, свідомої десакралізації життя. Психологи перетворилися на священиків культу свого "я", задоволення своїх природніх потреб і таким чином проповідують шлях до щастя. Психологія по дорозі відкриває незліченну кількість закономірностей і принципів, про які говорить Біблія вже тисячі років, але іншою мовою, мовою серця. Для більшості людей мова психології краще доступна. Та й цілі ближчі - хто зараз скаже, що своїм життям хоче служити Богу, свідомо ідучи на терпіння? Зараз в моді успіх і красиве життя. А фраза "Серце моє неспокійне, Боже, поки не заспокоїться в Тобі" - залишається красивими словами Августина в наборі афоризмів святих... і ледь жевріє захаращена десь в найглибшому кутку серця, біля самої основи.